Варвара Рєпніна: закохана княжна або за що Шевченко присвятив їй «Тризну»
Єдина жінка, яка кохала його роками без взаємності, попри різницю у віці і статусі
Єдина жінка, яка кохала його роками без взаємності, попри різницю у віці і статусі
Тарас Шевченко як кожен нормальний чоловік кохав і закохував у себе. Йому приписують романи щонайменше з дев’ятьма жінками: і кріпачкою, і натурницею, і заміжньою поміщицею, і попівною, й акторкою – ми писали про це тут. Але була серед них єдина жінка, з якою у Шевченка не було фізичного зв’язку, але яка кохала його довше всіх його «коханок» і підтримувала навіть у засланні. Без взаємності. Попри різницю у віці і в соціальному становищі. Її звали Варвара Рєпніна. Велична княжна. Старша за Шевченка на шість років. Жінка, якій поет присвятив «Тризну». Ганна Черкаська (UA.Modna) написала про неї невеличку історію.
Народилась Варвара Рєпніна 31 липня 1808 року в Москві. Дитинство князівни пройшло в Західній Європі, де батько Микола Рєпнін служив посланником. У 1814 році він став віце-королем Саксонії. Варвара добре пам’ятала Дрезден, міст через Ельбу, замок для розваг Саксонського короля в Пильниці, де тоді мешкало сімейство. Потім сім’я Рєпніних жила в Празі, далі – Відень.
Коли Варі виповнилося 7 років, сім’я повернулася до Петербурга у палац Рєпніних на Мойці. У 1816 році родина переїхала до Полтави – Микола Рєпнін отримав посаду генерал-губернатора. Варя займалася з приватними вчителями історією, географією, арифметикою, німецькою, музикою, малюванням, танцями, потім навчалася в інституті шляхетних панн.
У Полтаві Рєпніни частенько відвідували театр, директором якого був Іван Котляревський. Були вони на позацензурних прем’єрах «Наталки Полтавки», «Москаля-чарівника» – Микола Рєпнін особисто дозволив ці вистави.
Своє перше кохання Варвара Рєпніна зустріла в 21 рік: закохалася в батькового ад’ютанта Лева Баратинського, брата відомого поета. Матері-аристократці не сподобалася відносна бідність юнака, його походження. Вона оголосила, що Лев дуже молодий (старший за Варю на 2 роки) і не дала благословення. Ображений Баратинський вийшов у відставку, зник. Так батьки прирікли дочку на самотність.
Пізніше Варя дізналася, що Баратинський оселився в своєму маєтку, де помер холостяком. Варвара не змогла забути Баратинського: його портрет завжди висів у її спальні. Сповнена почуттів, вона навіть почала писати любовну прозу.
Згодом князь Рєпнін звільнився зі служби та поїхав із родиною за кордон: жили у Дрездені, Римі, Флоренції. У Баден-Бадені Варвара познайомилася з Миколою Гоголем, листувалася з ним, згодом написала спогади. У 1842 році Рєпніни повернулися в свій родовий маєток у Яготині, а через рік в їхньому домі з’явився Тарас Шевченко…
Він якраз приїхав із Петербурґа в Україну. Побував у Григорія Тарновського в Качанівці, у Києві познайомився з Пантелеймоном Кулішем. Разом з Євгеном Гребінкою потоваришував із Олексієм Капністом, дворянином і підполковником. Той і порекомендував Шевченка князю Рєпніну, який шукав художника, щоб зробити копії з деяких картин. Щоб оцінити їх, Шевченка запросили до Рєпніних.
Так Варвара Миколаївна мигцем вперше у вітальні й побачила Тараса
В той час Варварі Рєпніній було 35 – «стара діва» за тодішніми мірками. Шевченкові – 29. Він навіть не звернув уваги на князівну.
А от вона, як фрейліна імператриці, була в курсі багатьох пліток і дещо чула, зокрема, і про Шевченка. Князівна чула, що колись Софія Енгельгардт – господиня Шевченка-кріпака бажала влаштувати Тараса в університет на навчання до професора малювання. І ніби по секрету розповіла, як влітку 1813-го у маєтку Енгельгарда гостював Великий Князь Костянтин, якого обслуговувала Катерина Бойко. Натякаючи, що Тарас – позашлюбний син намісника Польщі. Подейкували, що начебто завядки цьому натяку кріпак отримав безкоштовно білет на навчання.
І от тепер, через багато років, цей кріпак вдруге приїхав в яготинський дім Рєпніних, щоб виконати копії з портрета Миколи Рєпніна. Поета приязно прийняли в князівській родині, відвели будинок-флігель, де він міг працювати. Під час цього приїзду Варварі Миколаївні її брат Василь представив Шевченка.
Від жовтня до грудня 1843-го Шевченко працював над портретом князя Миколи. «Мое влечение к нему обнаруживалось все более и более; он мне отвечал теплым чувством, но страстным никогда…», – писала князівна в листах Шарлю Ейнару. Вона зізнавалася: «Он одарен был больше, чем талантом, ему дан был гений… Я очень привязана к нему, и не отрицаю, что если бы я видела с его стороны любовь, может быть, ответила ему страстью».
До неї доходили чутки й про стосунки Шевченка із дружиною поміщика Закревського Ганною. Поет справді часто їздив до Закревських у гості, а Варвара ревнувала. Навіть написала автобіографічний твір «Девочка», де за головним героєм Березовським сховала образ Шевченка.
Шевченко, прочитавши рукопис, зрозумів почуття авторки та написав у відповіді: «Каміння б застогнало і кров’ю зійшло, коли б почуло голосіння тієї «дівчинки».
Відповідь князівні Шевченко закінчив словами: «О, добрий ангеле! Ти укріпив захитану в мені недосвідом віру в існування святих на землі»
Шевченко присвятив княжні Рєпніній поему «Тризна», яку почав зверненням:
Душе с прекрасным назначеньем
Должно любить, терпеть, страдать;
И дар Господний, вдохновенье,
Должно слезами поливать.
Для вас понятно это слово!..
Для вас я радостно сложил
Свои житейские оковы,
Священнодействовал я снова
И слезы в звуки перелил,
Ваш добрый ангел осенил
Меня бессмертными крылами
И тихостройными речами
Мечты о рае пробудил.
Князівна схвилювалася: «…Я прочитала; чиста і солодка радість сповнила моє серце. І якби мені спало на думку виявити свої почуття, я кинулась би йому на шию. Та я сказала собі: треба подумати, щоб виграти час, я вдруге перечитала вірші, потім підхопилась з місця; він (Шевченко) в цей час ходив по кімнаті, – я сказала йому: «Дайте мені свій лоб», – і поцілувала його чистим поцілунком… Наступного дня я розповіла мамі про все, крім поцілунку».
Чи не тоді Рєпніна вирішила, що вона – старша, більше знає світ, тому стане Музою, яка залізною рукою направить митця лише в правильне русло?
Шевченко розумів, які почуття до нього має князівна, але взаємності в його серці не було. І коли він втретє приїхав у Яготин наприкінці 1844-го, його товариш Олексій Капніст взяв на себе нелегку місію поговорити з Варварою. Він просив князівну не втрачати голову.
Через кілька днів після цієї розмови Шевченко назавжди покинув Яготин. Це трапилося незабаром після Різдва 1844 року. Засмучена Варвара Рєпніна так описала мить розлуки в листі до Шарля Ейнара: «Два дня он был молчалив и холоден, хотя я проводила с ним почти весь день, потому, что он работал… над портретами детей моего брата, а я занимала их, чтобы они сидели смирно; но последние три дня его пребывания он был сердечен, братски нежен и добр. Наконец наступил день и час его отъезда. Я со слезами бросилась к нему на шею, перекрестила ему лоб».
Шевченко сказав: «До побачення, сестро!» і вибіг із кімнати…
Завдяки клопотанням Рєпніних Шевченко був призначений на посаду викладача малювання у Київському університеті. Але скористатися з цього призначення поетові не вдалося. Варвара і Тарас продовжували дружнє листування. У липні 1844 року вона надіслала Шевченкові гроші за продаж 50 примірників поеми «Тризна». Сприяла виданню «Живописної України» й отримала три гравюри, поширювала їх.
У 1845 році Варвара повідомила Шевченкові про смерть свого батька, написала про одержані гроші з продажі офортів «Живописної України», а також про пересилку йому двох номерів «Отечественних записок» і фарби для малювання.
Читайте також:
Навіть під час заслання Шевченка Рєпніна надіслала йому 16 листів, книжки та журнали. Аж поки у 1850 році родич Варвари Олексій Орлов, шеф жандармів і головний начальник війська в Оренбурзі, заборонив Рєпніній листуватися з Шевченком, погрожуючи відправити її в монастир.
Після звільнення у 1858 році Тарас Шевченко заїхав у Москву по дорозі в Петербург для того, щоби побачити князівну. Та краще б вони не зустрічалися, бо втратили молодість, ні про що було говорити. «Увечері потайки навідав давно не баченого друга мого, княжну Варвару Миколаївну Рєпніну, – занотував у «Журналі» Шевченко. – Она счастливо переменилась, потолстела и как будто помолодела. И ударилася в ханжество, чего я прежде не замечал. Не встретила ли она в Москве хорошего исповедника?».
Княжна Варвара Рєпніна померла 9 грудня 1891 року. Пережила Шевченка на тридцять років.