«Тіні забутих предків»: цікаві факти про зйомки, заборону дітям до 16 і трембіти у літаку
А також про скандальний прем’єрний показ, який зламав долю Сергію Параджанову
А також про скандальний прем’єрний показ, який зламав долю Сергію Параджанову
Фільм «Тіні забутих предків» займає перше місце у списку 100 найкращих фільмів в історії українського кіно, а Гарвардський університет додав його до списку обов’язкових для перегляду студентам, які претендують на вищий ступінь у кінознавстві. Нема, напевно, українця, який би не бачив «Тіні…», але впевнені – мало хто цікавився історією його знімання, і ми теж. А це ж – безліч доленосних фактів і для режисера, і для акторів, і для всього українського кіно.
Маємо хороший привід їх вивчити та ще раз подивитися шедевр Сергія Йосиповича Параджанова: 4 вересня 1965 року фільм вперше вийшов у прокат.
«Тіні…» присвячували до столітнього ювілею Михайла Коцюбинського, але Параджанов замість чергового ювілейного вирішив зняти українське поетичне кіно
І він міг у ньому не зіграти – на роль Івана затвердили іншого актора. А проби Миколайчуку влаштували постфактум – виключно з поваги до його наставника Віктора Івченка, режисера і товариша Параджанова.
Параджанов при першому знайомстві Миколайчука «забракував», як не надто ліричного на вигляд, і на проби не залишився. Потім згадував: «Я не очікував нічого особливого, тому доручив Іллєнку (оператору – прим. ред.) провести зйомки [кінопроби] і пішов з павільйону. Через кілька хвилин мене наздогнав збуджений Юрій: “Сергію Йосиповичу! Поверніться! Це щось неймовірне! Щось нелюдське! Щось за межами розуміння і сприйняття “.
Злякавшись, що я пішов, Іван побілів, йому здалося, що він мені не сподобався (так зізнавався актор потім), і в ньому ніби щось прорвалося. Він зачарував нас. Юний, дуже стурбований, він світився дивовижним світлом”.
“Така чистота, така емоційність вихлюпувались з нього, що ми були вражені, забули про все, навіть про те, що вже затверджений інший актор”, – згадував Параджанов про проби Миколайчука
На той час акторка була дружиною оператора фільму Юрія Іллєнка і під’їхала разом з ним до міністерства культури срср, куди він разом з Параджановим йшов здавати сценарій «Тіней забутих предків» на затвердження. «Я йшла в білій сукні, тоненька, з розпущеним волоссям, і Сергій, побачивши мене, тут же крикнув: «О, Марічка!», – згадувала потім Лариса Валентинівна.
У кінотеатрах фільм демонструвався з позначкою «Крім дітей до 16 років» – через оголену Палагну. Тетяна Бестаєва, яка грала цю роль, у кількасекундній сцені ню викликала ажіотаж глядачів, захват чоловіків.
Але публічно совєцькі кінокритики і партійні чиновники цю пікантність не схвалювали, чим сильно дратували Параджанова
У цих мальовничих місцях Михайло Коцюбинський, власне, й написав однойменну повість. Знімали на натурі майже цілодобово, а в рідкісні вихідні Параджанов зі знімальною групою відвідували справжні весілля та навіть похорони, аби краще вивчити й зобразити життя гуцулів. Через це режисер відмовився жити у готелі й оселився у будинку звичайних селян.
«Я ображав групу тим, що вивчав храми, ходив на хрестини, на похорони. Все, що бачите на екрані, було насправді. Так, як плачуть гуцули, ніхто не може плакати. Це був рік життя, прожитий біля вогнища, біля джерела натхнення. Це незвичайний край, який треба пізнавати й вивчати у всій його чарівності», – ділився потім Сергій Параджанов.
У Верховині в хаті, де мешкав Сергій Параджанов під час знімання, облаштовано музей фільму «Тіні забутих предків»
Параджанов намагався не просто точно відтворити усі карпатські обряди, народні традиції, колористику, а посилити їх кіно втілення, додати символізму, змістів. Йому у цьому допомагали місцеві самі гуцули, що жили у селі й знімалися в масовці.
Утім вони не схвалили експромт режисера одягти при вінчанні справжнє ярмо на Івана та Палагну. Таким чином Параджанов хотів показати нерівність шлюбу, обтяжливість зв’язку головних героїв.
На зйомках багато дискутували з цього приводу, але епізод з ярмом у фільмі залишили
Під час прем’єри фільму Сергій Параджанов розповідав, скільки всього довелося «пережити» «Тіням…». Передусім випробовування холодом: весілля Марічки з Іваном знімали у жовтні, а за сюжетом це літо. Актори мало того, що були в легкому одязі, ще й мокли під «дощем» – холодною водою з поливалок. Знімальна група теж роздяглася – на знак солідарності.
Намучилися й з кадрами у церкві. Знімали у церкві Різдва Пресвятої Богородиці у Криворівні. Вона була настільки красиво і багато оздоблена, що кіночиновники, які приймали фільм, назвали сцени… релігійною пропагандою. Параджанов змушений був їх перезнімати у бутафорній церкві, яку звели на кіностудії ім. Довженка.
Оригінал – криворівнянська церква все ж потрапила у фільм, щоправда, лише ззовні
В той час дублювали всі стрічки. Параджанов затято боровся з цим і врешті переконав совєцьких кіночиновників, що дублювання порушить аудіовізуальне сприйняття української поетики.
Спершу гуцульські трембіти намагалися записати просто на полонинах, але звук виходив не ідеальним. Тому Параджанов вирішив відвезти карпатських музик у звукозаписувальну студію в Київ. Літаком.
Те, як 10 трембіт «пакували» у пасажирський салон, потім ще довго переказували у «кінотусовці»
Перший показ відбувався 4 вересня 1965 року в київському кінотеатрі «Україна». На прем’єру зібралися не лише тодішні «зірки» екрану, діячі культури та мистецтва, а й дисиденти.
Прем’єра почалася урочисто: на сцені фільм представили Параджанов, Миколайчук, знімальна група. А потім з глядацької зали піднявся з букетом письменник Іван Дзюба, друг Параджанова, і взяв слово: «У нас велике свято, але й велике горе. В Україні почалися арешти творчої молоді». І це була правда – жахлива правда того часу. В залі тут же увімкнули сирену, аби заглушити подальший виступ Дзюби. Директор кінотеатру навіть кинувся стягувати його зі сцени.
Сам Параджанов про акцію протесту не знав, Дзюба його не попередив. У залі в цей час піднялися з місць В’ячеслав Чорновіл і Василь Стус, закликаючи зробити так само усіх незгодних з політикою радянської влади. Піднялося ще 50-60 людей, а в залі сиділо 800. Адміністрація кінотеатру швидко загасила світло й почала прем’єрний показ.
Того вечора нікого не заарештували. Дзюбу й Чорновола звільнили з роботи, Стуса – вигнали з аспірантури.
Але після скандальної прем’єри Сергію Параджанову більше не дали знімати, а потім заарештували і засудили
Читайте також: «Ніч перед Різдвом»: 9 невідомих фактів про культовий фільм
Суть української назви «Тіні забутих предків» виявилося важко передати у перекладі. Тому французькі прокатники, які першими показали фільм Параджанова, вхопилися за ефектний кадр з червоними конями і зробили з нього афішу і назву. Причому українська знімальна група про це не знала.
Юрій Іллєнко згадував, що у газеті «Правда» побачив статтю: «Скромні українські кінематографісти навіть не уявляють, що на їхній фільм «Вогняні коні» (Les Chevaux de Feu) в Парижі стоять у чергах усю ніч». Після того, як хтось із кіночиновників поцікавився, а що ж це за фільм, отримав пояснення з КДБ: перейменований «Тіні забутих предків».
Популярність фільму в Європі, по суті, врятувала його від заборони в СРСР: завдяки отриманим нагородам, стрічку не насмілилися покласти на полицю
Читайте також: 10 маловідомих фактів про «Наталку Полтавку»
Загалом на рахунку фільму їх 39, з них 28 – кінофестивальних, зокрема, й 24 гранпрі, отримані у 21 країні. Жодну з них Параджанов не отримав особисто – його не випускали з країни. Розповідають, що перед поїздкою з фільмом на кінофестиваль до Аргентини режисер необачно пожартував «між своїми»: «Можна мені квиток в один бік». Серед своїх, зрозуміло, були кагебісти, які швиденько донесли, «куди треба», і Параджанову заборонили виїзд.
Фелліні, Антоніоні, Куросава – видатні режисери того часу виловлювали Параджанову своє захоплення від фільму. Анджей Вайда навіть став перед ним на коліна на знак подяки за шедевр. Ми б також встали…
ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: